Stig på, mystiske utfordrer, og skriv deg inn.
Spiller du i filmer?
Nei.
Ett oppbrukt, ni igjen, mr Gabel.
Er du en atlet?
Ja.
Miss Francis.
Er du en golfspiller, mysteriegjest?
Nei.
Fem oppbrukt og fem igjen, mr Gabel.
Er du en bokser?
- Ja. - Miss Francis.
Jøss, du høres ikke sånn ut.
La meg se... Hva kan det være?
Er du en fyr som ble oppkalt etter en kar
som de brakte fjellene til? Ved navn Muhammad?
Er du Cassius Clay?
Ja!
30. november 1979. Fredag.
- Ja? - Assalamu alaikum, bestemor!
- Walaikum assalam! - Hva gjør dere?
Vi ser på fjernsyn.
- Hvor er May May? - Nede.
- Ikke si noe. Gi henne røret. - OK. May May!
- Ja? - Assalamu alaikum!
- Walaikum assalam, pappa! - Hvordan har du det?
Bra. Vi besøkte Mama Bird.
Bra. Jeg hørte om det. Var det godt å se henne?
- Ja. - Jeg kler på meg.
Jeg skal se på et sted som ligner på Deer Lake.
- Skal du? - Ja.
Hvis jeg liker det, skal jeg kanskje begynne å bokse igjen.
Nei! Ikke gjør det!
Jeg kan gjenvinne tittelen en fjerde gang. Tenk deg det.
Ikke begynn å bokse igjen. Du er gammel.
- Jeg er hva? - Gammel.
For gammel? Hvor gammel er pappaen din?
- Hvor gammel? 37? - Det stemmer.
Angelo Dundee er i ringen. Han har vært trener for Muhammad Ali
helt siden hans første boksekamper.
ALIS SISTE KAMP
Publikumet messer "Ali, Ali", akkurat som i gamle dager.
Ali er 1,90, men Trevor Berbick er ikke akkurat liten.
Han er 1,89.
Ali er nesten 40 år gammel. Trevor Berbick er 27.
Her kommer han!
For en produksjon dette er blitt!
Jeg visste hva jeg ville da jeg var tolv.
Alt i livet har en mening, og alle mennesker et formål.
Man må vite hva det formålet er for å kunne oppfylle det.
Hvis man kjenner formålet med livet, vet man alltid hvor man er på vei.
Jeg er ikke overlegen, bare overbevist.
- Min venn! Muhammad Ali! - Hvordan er været?
- Hva? - Hvordan er været?
Det er vakkert her. Det er vakkert.
MANAGERENS HISTORIE Gene Kilroy
Jeg er Gene Kilroy. Jeg var Muhammad Alis manager.
Verdens største bokser. Verdens beste venn.
Verdens flotteste fyr. Jeg lærte mye av ham.
Jeg kommer til byen og går av flyet i en stilig, hvit dress.
God kveld, venner og brødre!
Det var bedre enn en ringside-billett.
Med en ringside-billett må man gå når kampen er over.
Det å kunne ta del i seirene og ta del i tapene
var veldig spesielt. Å være den del av det.
Jeg vil introdusere mesterens rådgiver,
Gene Kilroy, som er vår talsmann i dag. Gene.
Det er godt å være her.
Når jeg ser tilbake på livet mitt... Noen spurte meg en gang
om jeg var redd for noe.
Jeg svarte at det eneste jeg var redd for var at mamma en dag ville vekke meg
og si at jeg måtte på skolen, og at livet mitt var en drøm.
Det har vært en velsignelse å kunne omgås Muhammad Ali.
Det finnes multimillionærer som ville gitt én million dollar
for å kunne være med Ali hver dag slik som meg.
ROMA, ITALIA 1960
Mitt første møte med Muhammad Ali var under OL i Roma i 1960.
Han var som borgermesteren i Olympialandsbyen.
Han gikk med gullmedaljen. Alle ville omgås ham.
Alle ønsket å møte ham.
Hvordan fikk du et så romersk navn?
Vel, jeg er Cassius Marcellus Clay den sjette.
Tippoldefaren min var slave og oppkalt etter en stor mann fra Kentucky.
Cassius Marcellus Clay er et stort navn i Kentucky.
Jeg vet ikke hvor han eller navnet kom fra,
men siden jeg er blitt litt berømt,
ønsker folk å vite hvor jeg og navnet mitt stammer fra.
Men jeg har ikke undersøkt det, så jeg må nok...
Du må slå det opp.
Jeg må sjekke det på grunn av intervjuene.
- Hei, Gene. - Ja?
Jeg hørte en fortelling jeg tror du vil like.
BRORENS HISTORIE Rahaman Ali
Jeg vokste opp i Louisville i Kentucky.
Delstaten Kentucky har vakre hester og raske kvinner.
Familien min var veldig kjærlig.
Mor og far var kristne. De var arbeidsomme og gode mennesker.
Far var reklamekunstner og den beste skiltmaleren i Louisville.
For lenge siden i Louisville i Kentucky,
i 1941, giftet mr Cassius Clay seg med mrs Odessa Grady,
som senere ble mrs Cassius Clay og fødte en sønn.
Dette er mrs Clay.
Og dette er pappa. Mr Cassius Clay Senior.
- Si hallo. - Hallo. Hallo.
- Vi er stolte av ham. - Takk.
Jeg ble født i 1943. Muhammad ble født i 1942.
Det var 18 måneder mellom oss.
På den tiden var han Cassius Clay. Han var pratsom og eplekjekk.
Han har alltid vært annerledes. Han var ment for store ting.
I dag skal vi til mitt gamle hjem i 3302 Grant Avenue
i Louisville i Kentucky. Huset der Muhammad Ali og jeg vokste opp.
Vi delte rom, og det var mitt livs beste tid.
Han var morsom, og jeg fulgte ham i alt.
Løpingen, boksingen... Alt.
Jeg var hans bestevenn på den tiden.
Vi var så nære. Som salt og pepper. Som salt og pepper.
Alt begynte her. Fra roten til frukten.
Maryum, hvor gammel var jeg da jeg begynte å bokse?
- Jeg var tolv år gammel. - Var du tolv?
- Ja. - Jeg trodde du var yngre.
- Tolv. - Ja, fordi noen stjal sykkelen din.
Ja. Det var da jeg var tolv.
Det var en mandagskveld i Louisville i 1953.
Vi dro på en utstilling som ble holdt hvert år.
Vi brukte syklene vi fikk til jul.
Da vi kom ut igjen var syklene blitt stjålet, så vi begynte å gråte.
Vi spurte noen som var på vei ut:
"Hvor kan vi finne en politimann for å anmelde tyveriet?"
Han sa at det var en politimann i underetasjen.
Så vi gikk ned. Det var en boksehall.
Politimannen snakket med noen unger i gangen.
Han ønsket å jule opp noen.
Jeg sa at han ikke kunne slåss uten å vite hvordan.
Jeg spurte om han kunne slåss. Han sa nei.
Jeg sa at han burde lære å slåss før han ypper til slagsmål.
Sånn begynte det. Han trente i boksehallen og var veldig iherdig.
Han var der da jeg kom, og han var der da jeg dro.
Han var tolv år gammel og veide 40 kilo. Det var sånn han begynte.
Cassius Clay fra Chicago utfordrer Gary Joyce,
østkystens tungvektsmester.
Joyce sliter allerede i første runde.
Han var smart da han begynte med boksing.
Han sa: "Hvis jeg kan dukke og gå fra side til side, blir jeg ikke truffet."
"Rudy, vi går inn i smuget, og du kaster stein på meg."
"Så ser vi om jeg kan unngå steinene."
Jeg kastet dem på ham, og han dukket unna.
Slik forbedret han refleksene sine.
Og sant nok, da han var i ringen,
klarte han å dukke unna slagene. Han var et geni.
Da Muhammad og jeg var små,
fortalte han barna i nabolaget om sin lysende fremtid.
De fleste bare lo av ham.
"Cassius, du kan ikke gjøre det."
"Det er for mye for deg. Du vil aldri bli så stor."
Som barn sier man ting som:
"Jeg blir mester en dag, og da får du se at du tok feil."
Andre sier at de skal bli leger, tannleger, forsker eller presidenter.
Veldig få kan leve opp til skrytingen og si: "Hva var det jeg sa?"
Jeg fikk en telefon fra lobbyen. "Jeg er Cassius Marcellus Clay."
"Jeg ble Golden Glove-mester i Louisville og Seattle."
"Jeg skal vinne olympiaden."
Dette var i 1958. Jeg holdt hånden over røret og sa:
"Willie, en gærning vil snakke med oss."
Det var et flott og interessant møte.
Han var student.
Han ville vite hvor mye boksere trente, hva de spiste, hvor langt de løp.
Han ville vite alt.
Da han kom hjem fra olympiaden,
sendte Louisville-sponsorene ham til Archie Moore.
Det fungerte ikke, for de var stjerner begge to.
Dråpen var da Archie Moore ba ham feie kjøkkenet.
Han sa: "Jeg feier ikke kjøkkenet for moren min. Jeg nekter."
Så Louisville-gruppen ringte meg,
og de kom og spurte hvordan jeg ville håndtere ham.
Jeg sa at jeg ikke ville forhaste meg. De sa: "Han vant jo gull i OL!"
Jeg sa det ikke betød noe. Det tar tid å bli profesjonell.
Han dro til boksehallen, og hvis han ikke fikk skyss, så løp han.
Han løp langs veifyllingen. Én dag ringte politiet.
"En høy gutt løper langs veifyllingen og sier han bokser for deg."
Jeg sa: "Ja, det stemmer. Cassius Clay."
Tidligere var det alle andre enn selve bokseren som snakket.
Men folk ville bli kjent med stjernen.
Life er verdens største tidsskrift. De vil ha fjeset mitt på forsiden.
Jeg var med ham i fire år. De trodde jeg var stum, for jeg sa ingenting.
"Snakk med fyren min, vær så snill!"
Når de intervjuer meg, er det ikke som å intervjue en bokser.
Boksere snakker ikke, og alt de kan si er:
"Han løp åtte kilometer i går." "Øh... Øh... Bra venstrejab. Øh..."
Jeg er ikke en sånn neger. Svart mann. Skjønner?
Spørsmålene de stiller i intervjuer eller på universiteter
er de samme man stiller dronningen av England, president Nixon
eller en senator.
Han hoppet, spratt og dro hendene ned.
Jeg kom ikke med unnskyldninger. Jeg sa bare: "Det funker."
Én gang ble jeg så påvirket av media, da han møtte Doug Jones,
at jeg ba ham få opp hendene sine.
Da fikk han juling, så jeg ba ham ta ned hendene igjen.
Det var avgjørende, for alle holdt hendene oppe.
Ingen beveget seg slik, og det var nøkkelen.
Han var spesiell. Man er bare så god som talentet man jobber med.
Muhammad fikk meg til å briljere.
Dette er BBC.
Det er ingen tvil om hva toppsaken er i dagens Sportsview.
Alle snakker fremdeles om kampen mellom Cassius Clay og Henry Cooper.
Det engelske publikumet var flott.
Jeg visste de ikke ville like ham første gangen fordi han snakket så mye.
Jeg visste de ikke ville like Muhammad.
Første gang vi var der, så vi ingen. Folk likte ham ikke.
Vi skulle møte helten, Henry Cooper. Og han sa: "Fem. Fem."
Folk likte ikke det, men han bare spøkte.
Cassius Clay, som den spøkefuglen han er,
kommer inn i ringen med en enorm krone.
Han gikk hele veien til ringen gjennom en folkemengde med paraplyer.
Folk kastet ting og prøvde å slå kronen av ham.
Nå begynner den. Årets kamp.
Clay i høyre hjørne mot Storbritannias Cooper.
Clay har sagt: "Jeg slår ham på fem." Vi får se.
Coopers venstre øye er et sørgelig syn.
Han erter Cooper. Fjerde runde.
Henry Cooper var godt likt av alle.
Jeg skjønner hvorfor. Det var en flott kveld.
Han traff tross alt fyren min i haken.
Slo ham ned. Han gled ned repene. Det var dramatisk.
Takk og lov for repene.
Det var slutten på fjerde runde.
Han slo ham to sekunder før slutten på runden.
Han kom til hjørnet, og jeg kjeftet.
De gir ham en real omgang i hjørnet.
Angelo Dundee, treneren, kjefter på ham.
Coopers venstrehook traff til slutt,
og Clay gikk i bakken to sekunder før slutten på fjerde runde.
Nå begynner femte runde.
Dette er nok slutten for Cooper.
Håndkleet kommer inn fra Coopers hjørne.
Han hadde ikke annet valg enn å gi seg.
Frank Butler spurte Clay om han ennå mente at Henry Cooper var en boms.
Har er ikke en boms. Jeg må innrømme at jeg undervurderte ham.
Nesen min har aldri blødd før jeg møtte ham,
og hans venstrehook var minst like god som folk antok.
Han fikk meg i gulvet mot slutten av fjerde runde.
Jeg har gått i gulvet én gang før, men jeg ble ikke så rystet som nå.
Han bør være mesterskapskandidat nummer to, etter meg.
Jeg er fortsatt best.
Men han burde vært nummer to. Han er den beste jeg har møtt.
Du er en dyktig profet.
Du sa du skulle vinne i femte runde, og det gjorde du.
Men var du ikke veldig heldig som vant i femte runde,
- med tanke på den fjerde? - Vet ikke hva du mener med "heldig".
Jeg sa det ville ta fem, og det stemte.
Ja, og du kom inn i ringen med krone på hodet.
- Er det fordi... - Fordi jeg er kongen.
Dere har en dronning i England, men ingen konge.
Andre gang vi var der, kunne vi ikke gå ute på gaten.
Han var kanskje ikke så munnrapp eller gæren,
men folk likte ham fordi de visste at han var ekte vare.
Maryum, hva sier folk? Vet de at du er datteren min?
Ja, alle.
Vær ærlig nå. Er de frekke? "Du tror du er kul på grunn av faren din."
Ja, hvis jeg gjør noe, sier de:
"Du tror du er viktig fordi du er Muhammad Alis datter."
Sier de det? Hvem da? Gutter eller jenter?
Mest gutter.
Jeg visste at han var berømt så snart jeg kunne snakke og forstå ord.
Jeg hørte om hvor godt likt han var.
Hvis vi bare skulle på butikken,
ble bilen omringet av 50 mennesker. Han kunne ikke dra noe sted.
Faren min var glad i mennesker, så han underholdt dem.
Han sa ting som: "Han blir slått ut på fem!"
Jeg så på ham og på menneskene og visste at det ikke var normalt.
Jeg var veldig ung da jeg innså hvor stor han var.
Jeg så folk på TV som jeg beundret, som Tom Jones,
eller Philip Wilson eller Sly Stone. Sammy Davis, Jr.
Og de kom til huset vårt. Jeg bare: "Jøss! Du er berømt!"
Så jeg visste at han var stor.
Faren min var den snille av foreldrene. Det var morsomt.
Hvis jeg ikke oppførte meg, sa han: "Belinda! Hun trenger pryl!"
Og moren min ga meg pryl. Så kom han og spurte om det gikk bra.
"Vil du ha iskrem?"
Han måtte alltid være snill, og han var en spøkefugl. Han elsket å tulle.
Han var veldig leken og kjærlig. Han kysset oss på kinnet.
Han vekket oss med et kyss. "Gi meg kjeven! Gi meg nesen!"
Han var kjærlig, og man forventer ikke at en bokser er en sånn teddybjørn.
Jeg hadde det alltid gøy med ham. Jeg var en pappadalt.
Pappa må dra og trene.
- Pappa skal bokse. - Jeg vil bli med.
Vil du bli med? Kan du bokse?
Kan du bokse? Nei, da kan du ikke bli med.
- Her. - Jo, jeg vil bli med!
Nei, pappa må komme i form, og du må bli hjemme.
- Jeg vil bli med deg. - Vil du bli med på boksing? Greit.
- Kom, kjære. - Mannen skal bokse!
- Hvem skal bokse? - Mannen!
Mannen? Faren din, mener du.
Kan du lage middag til meg?
Jeg har vært ute og jobbet i hele dag.
Alt du har å gjøre er å slappe av i dette enorme huset.
Du kan i det minste ha maten klar.
- Er maten klar, kvinne? - Ja.
Greit. La oss spise, May May.
Man skal ikke tulle med fargede menneskers mat eller penger.
Kom, kjære.
Han var glad i barna sine.
Han elsket barna sine, men det var en velsignelse
at Belindas mor og far kunne ta seg av barna,
siden det ble forventet så mye av ham. Han var jo en verdensmann.
Han måtte reise hit og dit. Tittelen hans, tungvektsbeltet hans...
Noe som hadde større verdi enn det tungvektsbeltet,
var å få svigermoren til å oppdra barna, hvilket hun gjorde.
Og hun gjorde en god jobb.
Han likte å ta opp samtaler på bånd.
Han sa alltid: "Jeg skal ta opp dette så dere kan høre det når dere er eldre."
Han gjorde det alltid. Han ringte meg etter skilsmissen.
"Hvordan går det? Hva vil du bli når du blir stor?"
Han sa at tiden ville fly og at jeg kom til å bli eldre.
Han kunne forutse ting, og han visste hvor viktige de ville være.
- Maryum? - Sir?
Du er nå elleve år gammel. Vil du studere?
- Ja, sir. - Hva vil du studere?
Alt som Allah har skapt har et formål. Selv trær har et formål.
- Hvilket formål har en ku? - Å gi oss melk.
OK. Hvilket formål har solen?
- Solen? - Solen.
- Å gi oss lys og varme. - Og få ting til å vokse.
Alt som Gud har skapt: Kuer, hester, månen, stjernene, maur...
Alt har et formål.
Hva er ditt formål? Du er et menneske.
Hvis solen har et formål, har mennesker også et formål.
Har du funnet formålet med livet ditt ennå?
Ja.
Hvis alle ble født med et formål, hva ble du født for?
Å få folk til å ha det bedre. Å fikse folk.
Det er bra. Det er bra, Maryum.
De skal kjempe i 15 runder om tungvektsverdensmesterskapet.
Utfordreren fra Louisville i Kentucky: Cassius Clay!
Og hans motstander fra Denver i Colorado:
Verdensmesteren i tungvekt, Charles Sonny Liston!
Ali hadde da gått 19 proffkamper. Han var ingen nykommer lenger.
Han ble skikkelig ledet,
i den forstand at Dundee var en glimrende kamparrangør.
Å arrangere kamper er viktig innen boksing. Å finne rett mann til rett tid.
Sonny Liston var en gangster, en forbryter.
Han hadde kjappe hender og kunne slå. Man tok ikke lett på ham.
Ingen mente at Ali, eller Clay som han het da, hadde en sjanse.
Liston tar livet av ham i første runde.
Det blir Liston på tre runder.
- Liston. - Første, Liston.
- Andre runde, Liston. - Liston på fire.
Liston!
- Jeg heier på Liston. - Hvem har han kjempet mot?
- Hvem da? Clay? - Ja.
Det Ali prøvde på, var å påvirke tankene hans.
Og... Det hadde slått Ali
at Liston trodde at han var gæren. At Ali var gæren.
- Du har ingen sjanse! - Vi får se.
Liston taklet det ikke. Han kunne ha taklet å få juling,
men han her virket helt gæren. Det hadde han i tankene før kampen.
Kom tilbake!
Jeg spår at noen i publikum vil dø av sjokk i dag!
Tungvektstittelen står på spill.
Han prøver å få Sonny til å lange ut.
Liston trodde at han skulle vinne, og det gjorde folkene hans også.
Men det var ikke det Ali så.
Mindre enn ett minutt igjen av andre runde.
Enda et hammerslag. Og enda et!
Sonny vakler. Han vakler.
Kampen gikk ikke Listons vei.
Etter 6. runde satte Liston seg ned og sa: "Jeg er ferdig."
De stanser det kanskje. Det er kanskje slutt.
Kom deg opp, Joe! Opp i ringen.
Gå til mikrofonen.
Dere journalister gjorde det verre for Liston.
Ikke skriv at jeg ligger dårlig an. Da blir jeg bare sint.
Ikke gjør meg til outsideren eller si at noen skal stanse meg.
Ingen kan stanse meg. Ingen tungvekter i verden er rask nok.
- Hvem er den største? - Hvem skal du kjempe mot nå?
Svev som en sommerfugl, stikk som en bie!
Si: "Svev som en sommerfugl, stikk som en bie!"
- Stikk som en fugl som en bie. - Hvem er pappa?
- Si det for pappa. - Svev som en bie, stikk som en bie.
- Hva heter pappaen din? - Muhammad Ali!
24 timer etter at han vant tungvektstittelen
Hvorfor vil du bli kalt Muhammad Ali nå?
Jeg fikk det navnet av min lærer Elijah Muhammad.
Cassius Clay var slavenavnet mitt.
- Jeg er ingen slave lenger. - Hva betyr det?
Muhammad betyr "lovpriset", Ali betyr "opphøyet."
Bokser du under det navnet?
Jeg vil bli tiltalt ved det navnet, og jeg vil at verden skal kjenne meg slik.
Hva var det ved islam som lokket?
Den muslimske religionen er Elijah Muhammads sanne lære i USA.
Ingen kan motsi ham.
Vår historie, vår religions historie, vår nasjon, våre navn...
Vi har ikke våre egne navn. Jeg ser at dere alle er stolte av navnene deres.
Kineserne har navn som Chan, Chong eller Lu Chin.
Dette er islamsk lære
Russerne har navn som Kosygin eller Khrusjtsjov.
Dere har navn som O'Connell, Grady eller Kennedy.
Og afrikanere har navn som Kalumumba, Nkrumah.
Jøder har navn som Weinstein og Goldberg.
Italienere har navn som Dundee, Benvenuti og Marciano.
Men vi har navn som Grady, Clay, Hawkins, Smith,
- Jones og Johnson, men vi er svarte. - Så dette er slavenavn?
Jeg skjønte at dette er sant.
Muhammad Ali er et vakkert svart navn. Våre forfedres navn.
Jeg måtte gi avkall på kristendommen, for den lærte oss ikke sannheten.
Du ble født i nittenseksti?
...åtte. - 1968.
Pappa vant tittelen i 1964.
Det er fire år.
Du ble født fire år etter at jeg vant tittelen.
Jeg var i eksil da. De tok tittelen fordi jeg ikke dro til Vietnam.
- Husker du det? - Ja, sir.
Du er for ung til å huske det.
- Men jeg vet om det. - Du vet om det.
AKTIVISTENS HISTORIE Jim Brown, tidenes beste running back
Vi vokste opp samtidig. Han var yngre enn meg, men ble veldig kjent i OL.
Han hadde en fremtredende personlighet.
Og han hadde sterke syn angående det å være svart.
Og det var slik jeg også var.
Den svarte mann har blitt hjernevasket. Han må lære noe om seg selv.
På tv ser man White Owl sigarer.
White Swan såpe. SkinWhite såpe. White Rain tonemiddel.
White Tornado gulvvoks. White floss tannkrem.
Som liten lærte han at Mary hadde et lam "så hvitt som snø".
Så lærte de ham om Snøhvit.
Og man har Det hvite hus.
På tv ser man to biler, en svart og en hvit.
De fyller 4 liter bensin på begge to...
...for å se hvilken bil som kjører lengst.
Den svarte bilen stanser først og den hvite fortsetter.
Dette hjernevasker negeren.
Jeg fulgte med på ham, og ble kjent med ham.
Jeg fikk jobbet sammen med ham.
Han var en del av livet mitt, og han var der så langt tilbake jeg kan huske.
Clays første og eneste smak av militærlivet
kom ved innkallingssenteret ved Houstons gamle postkontor.
Det er slutt, men Clay sier ikke hva som skjedde på den private seremonien
der ett skritt frem ville ha betydd at han godtok innkallelsen.
Hvorfor skal jeg og andre såkalte negre reise 1500 mil
fra hjemmet vårt her i USA for å slippe bomber og kuler
på andre uskyldige brune mennesker som aldri har gjort oss noe?
Og jeg vil si det rett ut:
"Nei, jeg reiser ikke 1500 mil for å drepe uskyldige mennesker."
Muhammad Ali nektet å dra til Vietnam. Han mente at krigen var feil.
Han sa at hvis Vietnam angrep landet hans, så ville han ha forsvart det.
John Wooten, direktøren for Black Economic Union...
Jeg ringte ham fordi jeg ville at svarte idrettsutøvere
skulle treffe Muhammad Ali, slik at han kunne fortelle sin historie.
For det gikk så mange rykter om livet hans,
om militærnektingen og religionen.
Vi mente at hvis han fortalte sannheten og vi trodde på ham,
så kunne vi støtte ham.
Og han trengte støtte da, for han trosset USAs myndigheter.
Ni toppidrettsutøvere møter Cassius Clay for å snakke om militærnektingen.
Blant annet Bill Russell, Lew Alcindor, og fotballspilleren Jimmy Brown.
Alle fikk sjansen til å snakke med ham, stille spørsmål og si sin mening.
Det var et fantastisk møte, for Ali antydet ikke på noe tidspunkt
at han noensinne ville tjenestegjøre.
Brown sier at mesteren mener alvor om sin tro.
Standspunktet hans er basert på religionen.
Clays militærnekt kostet ham tittelen, og han risikerer fem år i fengsel.
Han mener han må slippe som prest i den svarte muslimske tro.
Samtlige personer der var fulle av beundring
fordi Muhammad Ali var blitt muslim.
Det het da "De svarte muslimene",
og det var en svært kontroversiell organisasjon.
Alle som var tilknyttet dem, ville føle systemets vrede.
De såkalte svarte muslimene i USA på den tiden,
Malcolm X, Elijah Muhammad, var svært kontroversielle.
Malcolm X var en karismatisk mann. Han var fryktet av mange.
Maktstrukturen har klart å skape
et bilde av den amerikanske neger som en uten selvtillit eller kampvilje.
Dette har de gjort ved å gi ham bilder
av helter som ikke var kamplystne eller stolte.
Så kom Cassius, som var stikk motsatt av
alt det som skulle kjennetegne negeren.
Han hevdet at han var den største. Oddsene var mot ham, men han vant.
Han ble mesteren. De visste at hvis folk identifiserte seg med Cassius
og måten han fremstod på, så ville de få bråk med negrene.
Da ville negre hevde at de var de største.
VI VIL IKKE HA NEGERE PÅ SKOLEN VÅR!
INNGANG FOR FARGEDE
VENTEROM FOR HVITE
VI VIL HA HVITE BEBOERE I VÅRT HVITE FELLESSKAP
HOLDE SEG BORTE
JEG ER ET MENNESKE
Jeg kan si navnet på 20 aktivister
som bidro til forandringene her i landet.
Det var konstant diskriminering og rasisme.
Det fantes noen enestående personer som satte alt på spill.
Black Panthers grep til våpen.
På den tiden var det noen som sto frem og andre som gikk i dekning.
Så det var mange personer
som ikke bare satte karrieren på spill, men livet.
Det var en tid med sosial revolusjon.
Vi vil ikke miste vår identitet ved å blande blod
og vår vakre afrikanske historie.
Vi hater dere ikke. Vi hater ikke de som er hvite.
Vi vil bare være svarte. Vi elsker fargen min. Jeg elsker meg selv.
Jeg tror at på det personlige plan... Jeg har vært sammen med ham,
og det er noen ting ved ham som jeg virkelig synes er vakre.
For det første elsker han folk.
Jeg syntes at det var en flott egenskap,
og han forholdt seg til folk på en måte som gjorde at de følte seg bra.
Han sa: "Kom, så spaserer vi i strøket og prater med folk."
"Ok, jeg kan bli med deg."
Treffe folk, besøke frisørsalongene, både for herrer og damer.
Han mislikte ikke hvite.
Han likte bare ikke det mange hvite sto for.
Men han likte seg i England.
Han ble med på fest i suiten min sammen med engelskmenn,
særlig unge damer.
Men... Hans omtenksomhet for mennesker
strakte seg lenger enn bare til svarte, og det er viktig å vite.
Og han var svært modig.
Sjansen han måtte ta, for så å bli utstøtt.
Han kunne ikke tjene til livets opphold. Det var vrient.
Og bevare synet på seg selv, slik at personligheten ble holdt ved like,
selv om det gjorde vondt inni ham.
Clay lever nå et nomadeliv i rettssaler og forsamlingshus i hele USA.
Levebrødet er borte. Han kan neppe bokse mer på lang tid.
Patrioter hetser ham. Fredsaktivister hyller ham.
Han svarte muslimske venner støtter ham.
Han har neppe intellektuelle evner til å vurdere dette presset,
men han beholder en verdighet
som gjør det vanskelig å påstå at han er feig eller uærlig.
Jeg satte ham i kontakt med en fyr i New York, som lot ham forelese.
Han foreleste på universiteter, og universitetene elsket ham.
Han var på Harvard, Yale, Princeton, Columbia, Penn State.
De store universitetene. Han ble som en helt der.
Det er en ære å få komme hit,
for jeg ville aldri ha trodd for mange år siden, da jeg var...
Jeg gikk ut av videregående med D minus i snitt.
Og jeg fikk minusen fordi jeg vant i OL.
Det er folk som dere som blir presidenter, guvernører, ordførere,
store leger og forskere og alt mulig.
Så jeg tenkte at hvis jeg skulle snakke til dere,
så måtte det være om svære greier.
Så jeg tok ikke med meg noen notater.
Du har gladelig kastet bort en stor idrettskarriere for dine idealers skyld.
Jeg har ikke kastet den bort. Jeg takket nei til den.
Tidenes største idrettstittel betyr ingenting hvis man ikke er fri.
Man kan si at guttene i Vietnam kaster bort livet sitt.
Det har ikke jeg. Jeg lever ennå.
De dør i dag for å befri noen de ikke kjenner,
så hva er vel en tittel og litt penger i forhold til mitt folks frihet?
Esquires redaktør, Harold Hayes,
hadde lest at jeg var en lovende art director.
IMAGE-SKAPERENS HISTORIE
Jeg hadde sett Muhammad bokse.
Jeg tenkte: "Oi, oi, oi! Den gutten der er noe for seg selv."
Ja da! Hvor er han?
Jeg er kongen i ringen! Jeg er det største i historien!
En ung svart gutt som var svær i kjeften. Den gangen var det fantastisk.
I Sørstatene ble folk fremdeles hengt.
Ali nektet militærtjeneste under Vietnamkrigen, og derfor
så mistet han de beste årene sine som bokser.
Boksere varer ikke evig.
Lois, som var forside-art director for bladet Esquire på den tiden,
sa: "La oss fremstille ham som martyr."
Jeg sa til Harold Hayes: "Muhammad Ali er en stor mann. Er du enig?"
"Ja," sa han. "Hva vil du gjøre?" "Han skal posere som Sankt Sebastian."
"En martyr for sitt land, sin religion og sitt syn på livet."
"Oi!" Jeg ringte Muhammad, og han kom til New York,
og jeg viste ham et postkort med et maleri av Sankt Sebastian, -
der kroppen hvilte, men hodet viste lidelse.
Jeg sa: "Jeg vil at du skal posere slik..."
Han så på det, og sa: "Du, George, den fyren er kristen."
Jeg sa: "Jøss, du har rett, Muhammad." "Ja, det er Sankt Sebastian."
Jeg skjønte at han mente at en muslim ikke kunne fremstå som en kristen.
Au da. Jeg måtte jo lage forsiden. Hva...
"Det går ikke." "Hva kan vi gjøre?"
"Kan vi ringe Elijah Muhammad?" "Ok."
De pratet litt, jeg fikk telefonen,
og fikk en 15 minutters samtale om religion, symbolisme,
image-skaping og så videre med Elijah Muhammad.
Artig samtale. Skulle ønske jeg hadde et opptak.
Elijah Muhammad sa: "Unge mann..."
Jeg var en ung mann da. "Jeg tror at det vil bli et fantastisk bilde."
Det tok lang tid, for pilene falt av,
og Ali måtte stå stille, noe som var uvanlig for ham.
Men han samarbeidet. Vi fortalte morsomme historier for ham.
Han står med hendene bak ryggen og hodet forvridd i lidelse.
Et vakkert bilde.
Da vi skulle ta bildene, sa han: "Hei, George."
"Hva er det?" "Hei, George."
Jeg sa: "Hva er det, Muhammad? Bare poser."
"Hei, George." Når han sier "Hei, George" tre ganger,
så er det noe han vil si. "Hva er det?"
Sakte men sikkert pekte han på hver av pilene og sa:
"Lyndon Johnson, general Westmoreland, Robert McNamara,"
"Dean Rusk, Clark Clifford, Hubert Humphrey."
Han pekte på seks plageånder som hadde skutt pilene.
Jeg ble overrasket over hvor klokt det var.
Nesten gripende.
Da bladet ble utgitt, forbløffet forsidebildet millioner av mennesker.
Flere hundre personer har fortalt meg hva den forsiden betydde for dem.
Hvis man ikke ville i krigen, var man en feiging eller en forræder.
Eller du var en nerd, eller redd av deg, og så videre.
Og så kommer verdens mandigste person, ikke bare en bokser,
og han ble et symbol for unge mennesker.
Jeg er stolt av at det hjalp Muhammad, og at det bidro i kampen mot krigen.
Fire år etter at Alis bokselisens ble opphevet,
ble dommen enstemmig omgjort av høyesterett.
VELKOMMEN TIL MUHAMMAD ALIS TRENINGSLEIR
Endelig fikk han lisensen tilbake.
Han ville ha en egen treningsleir. Så da gjorde vi det.
Han var så stor, så han trengte ikke å leie et treningssenter.
Han utformet sitt eget sted, og kalte det Fighter's Heaven.
Vi kjøpte disse ponniene for barna.
Om sommeren, når ungene kommer hit,
saler vi på ponniene og lar dem ri på dem.
- Heckle og Jeckle. - Heckle og Jeckle?!
Ja. Heckle og Jeckle, Mutt og Jeff.
Heckle og Jeckle, og Mutt og Jeff.
Kona mi har gitt navn til hestene.
Hyttene som dere ser, har vi bygget helt selv.
Som gutt hadde jeg alltid lyst til å trene på en skikkelig treningsleir,
med tømmerstokker og steiner og trær og skog.
Vi måtte betale for hotell, så jeg bygde hytter for bokserne.
Vi måtte betale for mat, så jeg bygde et kjøkken.
Moren og faren kom og laget mat, og hans tante Coretta.
Det var hans sted. Han elsket hele opplegget.
Broren Rahaman var der. Det var noe han hadde skapt.
- Dette er broren min, Rahaman Ali. - Hei.
Han har nettopp stått opp. Han liker å sove og spise.
Han trenger en kam. Han jobber hardt, så han må sove og spise.
Jeg gir dem alle mye å gjøre. Kammen ligger på toalettet.
Det var åpent for allmennheten. Folk kom innom,
og det var nærmest boksernes tempel.
Han likte det, og mange mestere kom dit for å trene.
Mange kjendiser kom på besøk.
ENTERTAINERENS HISTORIE Sir Tom Jones
Jeg dro til treningsleiren og gikk i ringen med ham, bare for moro skyld.
Jeg ba ham ta det pent, for jeg lurte på hvordan vi skulle gjøre det.
"Ikke tenk på det," sa han. "Bare gå inn i ringen."
Han begynte å...
Han prøvde å erte meg.
Han sa: "Det var Trigger du kalte meg, ikke sant?"
"Jeg kalte deg ikke for noe!" "Jo da, det gjorde du."
Så begynte vi. Han ba meg prøve å slå ham.
Jeg slo en venstrejabb og en høyrekryss.
Ikke hardt, for jeg ville ikke at han skulle slå meg.
Men jeg traff med begge slagene,
og han sendte ut et venstreslag, helt automatisk,
som traff meg, helt på tampen av slaget.
Jeg ble bekymret for tennene, for vi hadde ikke tannbeskyttelse.
Det var jo bare en liten lekekamp.
Men bare det å stå i ringen med ham, og...
Han ropte ut alle slagene sine. Gudskjelov var det bare for moro skyld.
Bare det å blokkere slagene som han sendte,
selv om man visste at han bare lot som...
Jeg tenkte at å bokse mot ham på ordentlig måtte være skremmende.
Så sa Ali: "Slå et slag, bare for dem..."
"Ok," sa jeg. Så jeg gjorde sånn, og han gikk i bakken.
Han lå på gulvet i ringen, og jeg sto over ham sånn.
Det var bare for å ta noen PR-bilder.
Men Gene Kilroy sa til meg at da bildene ble publisert verden rundt,
ble noen av Alis fans bekymret og sa at han burde legge opp nå.
Hvis Tom Jones kan slå ham ut, burde han legge hanskene på hylla.
Vi dro til Deer Lake i Pennsylvania en gang,
og vi møtte på en ung gutt som så sykelig ut.
Han ville treffe Muhammad Ali.
Jeg sa: "Ikke noe problem!" Og jeg tok med gutten og faren inn.
Muhammad så på gutten og sa:
"Hvorfor har du på deg strikkelue? Det er jo så varmt ute i dag."
Han sa: "Jeg har leukemi og har mistet håret. Jeg får kjemoterapi."
Og Ali sa: "Hør her."
"Jeg skal overvinne George Foreman, og du skal overvinne leukemien."
Gutten så på ham.
Han sa: "Jeg håper du har rett, Ali."
Jeg hentet kameraet mitt og tok et bilde av gutten og Ali.
Jeg fikk farens adresse og fikk Ali til å skrive på bildet:
"Jeg skal overvinne George Foreman, og du skal overvinne kreften."
"Gud velsigne deg. Muhammad Ali."
Et par uker senere fikk jeg en telefon. Det var guttens far. Han sa:
"Jimmy er veldig svak. Han er på University of Pennsylvania Hospital."
"Han overlever ikke, men det beste som skjedde ham var å møte Muhammad Ali."
Jeg sa: "Det var leit å høre. Kan vi hjelpe med noe?" "Nei."
Morgenen etter var vi ute og trente på veien.
Kl 04.30, før solen sto opp, kunne han løpe der.
Jeg fortalte ham om gutten.
Han sa: "Ok, sånn gjør vi det:"
"Når jeg er ferdig med treningen,
tar vi en dusj og drar ned til sykehuset."
Så vi dro til University of Pennsylvania Hospital.
To timers kjøretur, og så gikk vi inn.
Gutten lå der med et hvitt laken.
Hvit guttunge uten hår, store blå øyne.
Og han sa: "Muhammad, jeg visste du ville komme."
Og Muhammad omfavnet den lille gutten.
Han sa: "Husk at jeg sa at du skulle overvinne kreften,
og jeg skal overvinne George Foreman, og slik blir det."
Og gutten sa: "Nei, Muhammad."
"Jeg skal treffe Gud, og jeg skal si til Ham at jeg kjenner deg."
Ingen sa et ord i løpet av den to timers kjøreturen tilbake.
En ukes tid senere døde gutten.
Faren ringte meg, og Ali sa han ikke ville gå i begravelsen.
Det ville være for trist. Så jeg gikk i begravelsen,
og gutten lå i åpen kiste, sammen med bildet.
"Jeg skal overvinne George Foreman, og du skal overvinne kreften."
Gutten skulle opp til himmelen og si til Gud at han var Alis venn,
for å få en bedre sitteplass.
Er ikke det litt av en kompliment?
- Muhammad? - Ja?
- Tør vedde på at du ikke kan alfabetet. - Det gjør jeg, det!
- Det gjør du ikke, det. - Å, jo da!
Få høre, da?
A, B, C, D, E, F, G
Åh, va, gå, gå, L, M, N, O, P
Q, R, S, T, U, V
W, X, Y and Z
Nå kan jeg min ABC
Det var alfabetet, det
Se der, ja! Jeg er glad i deg, Muhammad.
Jeg elsker deg så høyt. Jeg tenker på deg hver dag og savner deg.
SØNNENS HISTORIE Muhammad Ali Jr
Jeg husker ham ikke som en kjendis.
Han var bare pappa. Jeg tenkte ikke så mye over det.
For meg var det som for alle andre. Pappa var pappa.
Jeg vokste opp med Rasheda, Jamillah og Maryum.
Vi var en tett knyttet familie, og vi visste om halvsøsknene våre.
Hvis vi hadde sommerferie eller vinterferie fra skolen,
dro vi til California, hvor han bodde på Fremont Place,
og vi fikk treffe alle andre søsknene våre.
Det var gøy. Vi svømte og syklet.
Han gjorde alltid tryllekunster og slikt for oss.
Jeg hadde litt problemer på skolen, for de andre barna ville se
om jeg kunne slåss som faren min, og det ville jeg ikke.
Så jeg ble mobbet for det.
Jeg ønsket aldri å være i rampelyset. Det er ikke noe for meg.
Jeg ville bare være et vanlig barn.
Han sa faktisk til meg: "Jeg vil ikke at du blir som meg."
"Du må bli bedre enn meg."
Men hvordan blir man bedre enn den beste?
Den fyren er ille ute!
Hør, George Foreman. Folk er redde for George Foreman,
og hvor hardt han slår. Verden lever i villfarelse.
Hør på meg nå. Jeg lyver aldri. Han slår ikke hardt.
Dette blir det største oppstyret siden Sonny Liston.
Jeg synes det passer seg at jeg forlater boksesporten slik jeg startet:
Ved å overvinne et stort, stygt uhyre som ingen kunne beseire.
Et hardt slag. Jeg er den underlegne her.
Om han slår meg, får jeg trøbbel, som i Sonny Liston-kampen,
men jeg hentet meg inn og rystet verden og tok rotta på Liston.
Ti år har gått siden Sonny Liston.
Jeg står overfor et annet stort monster, en knockout-kunstner.
Han er en bølle. Han er treg. Ingen ferdigheter, ikke noe fotarbeid.
Han er klossete, og jeg har gitt ham et kallenavn.
Jeg kalte Floyd Patterson "The Rabbit". Jeg kalte Sonny Liston "The Bear".
Og han skal offisielt bli kjent som "The Mummy".
- "The Mummy". - Hvorfor "The Mummy"?
Fordi når han slåss, om du ser på ham i ringen,
drar han beina slik når han går mot motstanderen sin.
Hvordan skal The Mummy få tak i meg?
Når du slåss mot The Mummy, må du bare ligge ett steg foran.
Bare kom, The Mummy.
"Nei, Mummy, jeg er her borte!"
Du er for rask. The Mummy er ikke så rask.
Jeg husker dagen vi dro fra Deer Lake.
Vi skulle til Zaïre.
Før vi forlot leiren løp Ali inn og ringte Cus D'Amato.
Han sa: "Cus, hvordan tar jeg ham?"
Cus sa: "Han er en bøllete type."
"Ditt første slag må ha onde intensjoner, en knusende kraft."
Jeg tok røret og sa: "Cus, se hva Foreman gjorde mot Kenny Norton."
"Se hva han gjorde mot Joe Frazier." Og Cus ropte. Han var i New York.
Jeg kunne hørt ham i New York helt til Deer Lake i Pennsylvania
uten telefonen.
Han sa: "Men de er ikke Ali!"
Vi fløy med Air Zaïre. Bare svarte om bord, svarte piloter.
Mens vi var i lufta sa Ali at han ville møte pilotene.
"Hvor gamle er dere? 23? 27?"
Ali sa: "Ser du, hvis svarte bare blir gitt sjansen,
kan de oppnå noe her i livet" Han mente det.
Plutselig fikk flyet litt turbulens, og Ali ble skremt.
Han sa: "Jeg håper disse unge pilotene er like smarte som de eldre."
Han snakket om å slåss mot Foreman. "Cus har rett, han er en bølle."
"Jeg vet hva jeg gjør. Jeg vet hvordan jeg skal ta ham."
Idet vi steg av flyet, vendte Ali seg mot meg.
Han sa: "Hvem er det de ikke liker?"
Jeg sa: "De liker nok ikke hvite her."
"Nei, jeg kan ikke kalle George Foreman hvit. Noen andre?"
Jeg sa: "belgiere", og Ali ropte: "George Foreman er belgier!"
Og alle begynte å stemme i: "Ali, boma y. Ali, boma y!"
Jeg spurte tolken vår hva det betød.
Han sa: "De sier: 'Drep ham! Drep ham!"'
Muhammad Ali!
Da George Foreman ankom med følget sitt,
sparringspartnerne sine, og sin trofaste følgesvenn:
En schæferhund ved navn Diego.
Belgierne pleide å la schæfere angripe de svarte.
Jeg visste vi hadde det i boks.
Det var en velsignelse at vi var i Zaïre,
for ingen plaget oss der.
Vi fikk tatt oss tid til hverandre. Vi hadde egen kokk.
Vi hadde egen kino. Vi hadde det bra.
Ali elsket å få besøk av foreldrene og broren.
Han ville gjøre dem stolt.
Vise dem hvordan det var å virkelig oppnå noe.
Tilbake til George Foreman, hvor er han?
- Ikke tenk på det. - Ikke tenk på det?
Han bare dukker unna. Det gjør meg sint.
Sonny Liston ødela kampen, Floyd Patterson slåss én gang i året,
og nå denne fyren, som var på pressekonferanse her foreleden.
Han sa ikke noe.
Han lot den skallete fyren, Dick Sadler, snakke for seg.
Og så dukket han ikke opp her i dag...
La meg være.
Hør. Jeg skal danse som en sommerfugl og stikke som en bie.
George kan ikke slå det han ikke kan se.
Du ser meg ett øyeblikk, men ikke det neste.
Du tror du vinner, men jeg er den beste.
Takk, Ali. Takk, Angelo Dundee.
Var det alt? Ok.
Takk, Ben Degabula og Dick Sadler.
Hold opp. Vekk med deg.
Mobutus høyre hånd dukket opp.
Han sa at George Foreman hadde fått et kutt i øyet og kanskje måtte avlyse.
Jeg sa: "Ali, om han forlater landet vil han aldri møte deg i kamp."
"For du viser ingen frykt, du viser ingen respekt."
Så jeg sa til ham: "Ta passene deres, så de ikke kan dra."
Om han hadde dratt, ville det aldri blitt en kamp mellom de to.
Han fikk seg et kutt mens han lekte seg i gymmen.
Han gjør alt han kan for å slippe unna kampen.
Så var han nesten i en bilulykke. Hva blir det neste?
Jeg vil bare se ham den ene dagen, i ringen,
for der har han ingen steder å dukke unna.
Atmosfære og planeter står ikke i hans favør.
Han har allerede tapt de første fem rundene.
Jeg skal vise verden at jeg fremdeles er den raskeste,
vakreste, mest sofistikerte,
mest vitenskapelige, den beste bokseren noen sinne!
Afrikanerne elsket Muhammad Ali.
De så ham som en frelser.
Muhammad kunne ha sagt til folket da han var på stadion:
"Jeg vil bli deres president."
Alle ville fulgt ham. Han var så populær.
Denne mannen hadde en helt utrolig makt.
Det er en teori som sier at den sterke vinner over den svake.
Men intellekt vinner over muskler hver eneste gang.
Han sa: "Han er sterk, men har ingen utholdenhet."
"Han vet ikke hvordan det er. Femte runde. Sjette runde."
"Sjuende runde, åttende runde. Jeg har ham."
Da han gikk i gulvet, sa jeg:
"Hvorfor slo du ham ikke idet han falt?"
Han svarte: "Han hadde fått nok."
Om han hadde gjort seg like stor flid innen kunst,
som maler, eller en annen slags kunstner,
om han hadde tatt etter faren sin,
kunne han blitt en stor kunstner.
Om han la ned like mye tid på bøker,
kunne han ha blitt en flott advokat, for han forstår folk.
Kan du se for deg ham med Harvard-utdanning?
Ham stående foran en jury? Jøss. "Saken er avslått!"
Du store min! Han har vunnet tilbake tittelen i en alder av 32 år!
MOTSTANDERENS HISTORIE George Foreman
Kampen mot Muhammad Ali var utrolig for meg.
Den endret livet mitt, for jeg hadde aldri tapt en proffkamp.
Jeg forventet å vinne min karrieres letteste seier.
Jeg sto der i ringen med ham. Jeg bløffet. Jeg gjorde alt.
Jeg rundjulte ham i fem-seks runder.
Det virket lett.
Men da sjette runde kom, hvisket han til meg
etter at jeg ga ham et slag i siden: "Er det alt du har, George?"
Og det var vel alt jeg hadde.
Deretter ble det hele et mareritt.
Alle forventet at jeg skulle vinne.
Alle bookmakerne trodde jeg skulle vinne med en knockout.
Da jeg tapte, knuste det meg.
Se på det ansiktet.
Det er ansiktet til en mann som ikke forstår hva som skjedde.
Jeg forsto ikke konseptet å tape.
Det gjorde han, så han stilte forberedt.
Han sparte på styrke og krefter.
Jeg hadde ingenting i bakhånd som kunne beskytte meg.
Så jeg ble sønderknust.
George Foreman, mannen ingen kunne beseire.
Etter at jeg la opp som bokser på 70-tallet,
ble jeg prest.
Det er jeg fremdeles. Og jeg innså...
En journalist spurte:
"Hva skjedde i Afrika, George? Noe må da ha skjedd?"
Jeg innrømte at jeg hadde tapt. Jeg sa jeg hadde bevis.
Fra da av taklet jeg nederlaget,
for jeg innså at jeg ikke bare hadde tapt en boksekamp,
men jeg tapte mot den største personen jeg har møtt.
Han ga aldri opp.
FEM ÅR SENERE
George Foreman, hvordan står det til?
Navnet ditt, så ung som du er, i min treningsleir,
jeg hjelper deg og får deg ned i vekt, og du slåss ikke for penger.
Gud vet du har det i deg. Du hevder deg ikke for folk.
For folk dømmer folks handlinger. Gud dømmer det du har i deg.
Gå inn i ringen for Gud. Hele verden jubler for deg.
"George Foreman kom tilbake!" Så går du ut og preker.
Tusener av folk kommer til deg.
Ikke gi deg som en taper. Gi deg som en vinner.
Dette er en vill plan jeg har klekt ut.
Iblant spør folk meg: "Hva mener du?"
"Var Muhammad Ali den beste bokseren?"
Jeg blir nesten fornærmet, for boksing var bare noe han gjorde.
Boksing definerer ikke Muhammad Ali.
Han var en av de største menn som har vært til her på jorden.
La meg spørre Laila om noe. Vær stille.
Dette er en mikrofon.
Og når du blir en stor jente,
skal jeg spille av dette for deg så du får høre.
Si etter meg: "Jeg er glad i pappa."
- Jeg er glad i pappa. - Jeg er glad i dumme fise-pappa.
Ok, Hana. Vent, la meg stille deg et spørsmål.
- Hva heter mamma, Hana? - Veronica.
Laila, hva heter mamma?
- Wonica. - Hva heter hun?
- Wonica. - Verwonica?
EN KONES HISTORIE Veronica Porche, ekskone
Jeg var 18 da jeg traff Muhammad første gang.
Jeg hadde fri fra studiene den sommeren.
Jeg likte ham ikke.
Det eneste jeg visste om ham, var at han var stor i kjeften.
Guttene i kjemiklassen min på high school
snakket om Frazier-kampen.
Jeg overhørte hva de sa om ham, så jeg gjorde meg opp en mening.
"Jeg liker ikke denne Muhammad Ali. Han er en høylytt skrytepave."
Så møttes vi igjen i Afrika, i Zaïre.
Jeg var med på å promotere kampen mellom Foreman og Ali.
En i følget hans spurte om vi ville møte ham i treningsleiren hans.
Så jeg ble med noen andre, og han enset meg omtrent ikke.
Men da vi skulle tilbake, tok vi buss. Det var gøy.
Og Muhammad bestemte seg for å sitte på med oss i bussen.
Han endte opp med å sitte ved siden av meg og snakket bare til meg.
Jeg tenkte at han var veldig hyggelig og stillferdig av seg.
Han forklarte senere at det var fordi han var redd for å si noe.
Han visste ikke hva han skulle si. Men jeg syntes han var trivelig.
Så ble kampen utsatt, og han inviterte meg bort hele tiden.
Han fortalte meg at han skulle skilles.
Han bodde ikke sammen kona, så jeg visste ikke bedre
akkurat da, i begynnelsen.
Men han ga meg lange foredrag om kjærlighet og vennskap,
og jeg husker da jeg forelsket meg. Det var da... Nå begynner jeg å gråte.
Det var et rørende øyeblikk.
Vi giftet oss da jeg var 21 år gammel.
Vi hadde vært sammen siden jeg var 18 år.
Selv om vi hadde en bryllupsseremoni i Zaïre,
noe folk flest ikke vet.
Livet med Muhammad var aldri kjedelig.
Man visste aldri hva som ventet neste dag.
Jeg hørte at du pustet og begynte å snakke.
Jeg hørte de dype åndedragene dine, og det gjorde den dama òg.
Ikke spill av dette for folk.
Jeg vil ikke at alle skal høre meg snakke på telefonen.
- Det kan bli historisk. - Nei!
Hvorfor ikke?
Jeg vil foretrekke noe annet.
Han tok kontroll over sin egen skjebne, ved at han holdt seg selv ansvarlig
for ting som forutsigelsene hans, der han forutsa hvilken runde...
Så måtte han få det til å gå i oppfyllelse
og følte seg mer presset, vil jeg si,
eller ansvarlig for å få gjort det han sa han skulle gjøre.
Jeg tror det var slik han holdt orden på livet sitt.
- Men nå er Hana en liten jente. - Nå er Hana en liten jente.
- Hun er tre år gammel. - Hun er tre år gammel.
En dag blir hun en stor dame.
Og en dag blir hun stor dame.
Hun blir en vakker dame, og da er hun ingen liten dame lenger.
Ja. Hun blir en vakker dame, sånn som mamma.
En vakker dame, som Veronica.
Kom hit, Hana. Kom.
Each night before you go to bed, my baby
Each night my... go to bed, my baby
While I'm far away from you, my baby
Dette var de idylliske eventyrdagene, vil jeg nok si.
Vi var alltid der.
De andre barna var i skolealder.
Han tilbrakte mest tid med de to døtrene mine,
helt fra de ble født.
Vi ble med ham overalt.
Han er en godhjertet person. Han er svært følsom.
Jeg antar jeg gråter på grunn av hans nåværende situasjon.
Jeg vil alltid elske ham.
Da mener jeg ikke forelsket, men vi har alltid vært venner.
Han ble vanskelig å leve med fordi, vel...
Alle i hele verden vet at han ikke var en trofast ektemann.
Det er det også en grunn til, tror jeg.
Men han er et utrolig menneske.
Han er så fin inni seg, og han er så følsom.
Han gråter ofte. Det vet nok ikke folk.
Hvis han blir rørt av noe, gråter han mer enn jeg gjør.
Det er mange, som skuespillere,
som spiller store roller og blir sett opp til.
Men det er bare fantasi, mens Muhammad var ekte.
Han kjempet for det han trodde på, og det gjorde han med 100% ærlighet.
Jeg tror folk rett og slett føler denne kjærligheten,
den ekte kjærligheten han utstråler. Folk kjenner den.
EN FANS HISTORIE Russ Routledge
På 70-tallet kom det sjelden så store stjerner til Newcastle.
Utrolig nok kom Muhammad Ali dit. Og ikke nok med det,
han hadde nylig giftet seg med Veronica Porche.
De fikk bryllupet velsignet i en lokal moské.
Det er langt ifra trendy Beverly Hills.
Det er overraskende å finne en moské midt i industrielle South Shields.
De muslimske barna i området flokket til
for å ønske tungvektsmesteren og hans Veronica velkommen.
Det var så mye jeg ville si til ham.
Jeg ville fortelle ham at jeg var hans største fan.
Jeg hadde hodet og hjertet fulle av ting jeg ville si til ham.
Han er min helt, og jeg har et dikt til ham.
Det lyder slik: "Muhammad, velkommen hit til min by."
"Du kommer uten sinne og gny, pluss ditt kongelige boksemester-ry."
"Å, du den store, den store, ha et flott opphold."
I ettertid skrev jeg brev til ham.
Jeg sendte brev til USA og til treningsleiren hans.
Jeg fortalte ham alt jeg ville fortelle ham da han var i Newcastle.
Dette fortsatte i flere år.
7 år senere sitter Russ hjemme og ser et opptak av "Rumble in the Jungle"
Telefonen ringer, og moren hans svarer.
"Russell, Russell, Russell! Det er Muhammad Ali som ringer!"
Jeg trodde hun tullet, siden vi satt og så ham på tv.
Jeg ignorerte henne, for jeg ville følge med.
Hun sa: "Skynd deg, ellers legger han på!"
Så noe måtte det jo være.
Jeg løp til telefonen: "Muhammad, er det deg?"
"Ja, Russ, det er meg, Muhammad Ali."
Og det var bare... Jeg kunne ikke tro at det var virkelig.
Han sa: "Jeg skal gi deg en dato for når du kan komme."
"Russ, du trenger ikke ta inn på hotell..."
"Jeg har et gjesterom hjemme du kan bo på."
Jeg var bare helt målløs.
Jeg sa: "Muhammad, ikke si det om du ikke mener det."
Han sa: "Jeg ville ikke sagt det ellers."
PRIVAT PARK PARKERING FORBUDT
Det var fabelaktig.
Uvirkelig, til og med. Selve huset...
Om du ser Rocky-filmene, i Rocky III bor Rocky i en stor hvit villa.
Det var der Muhammad Ali bodde i 1984.
Det var det huset der jeg fikk bo på gjesterommet,
og han tok meg med på utflukter for å møte folk og fans.
Å være der sammen med ham og se alt fra innsiden
var så stort for meg. Det var en helt spesiell opplevelse.
Den største! Muhammad Ali, assalamu alaikum.
Du er vakker. Jeg elsker deg! Ha det bra.
- Jeg må dra nå. - Au revoir, Ali.
Når du ser folk som har omgåttes med Muhammad,
som har fått Muhammad i blodet, er han alltid hos dem.
Jeg tilbrakte kun en kort tid med Muhammad, men jeg glemmer det aldri,
fordi det var en sterk personlig opplevelse for meg.
Overnatt... Au! Overnattet du i går?
- Ja. - Hvor da?
Pappa lot oss sove over hjemme hos dere i går natt.
Pappaen din lot meg overnatte i går.
- Sov du i sengen hennes? - Nei, et annet sted.
- Min seng? En stor hvit en? - Jeg vet ikke hvem den var sin.
- Jeg vet ikke. - Rommet med de store, lange dørene?
- Jeg sov på gulvet. - Unna vei!
Hana, du ødelegger alt. Jeg vil ha en sånn sykkel.
Pappa?
Hana, det er 1979. 12. november
og klokken er ca 20.
Veronica og jeg skulle ut og spise.
- Nå? - Ja.
- Nei! - Hvorfor vil du ikke det?
- Jeg vil at du skal spise her. - Vil du det?
- Jeg skal spise ute med mamma. - Jeg vil ikke det.
- Hvorfor vil du ikke det? - Jeg vil ikke det.
Hvor gammel er du? Si "Jeg er tre år gammel."
"Jeg er tre år gammel." Sånn.
Vel, jeg tar mamma med ut for å spise.
- Jeg vil ikke det. - Har du lyst til å bli med?
DATTERENS HISTORIE Hana Ali
Jeg vil vel ikke si at faren min var spesielt streng.
Han hadde sterke overbevisninger, verdier og slikt,
men han var ikke for streng.
Under oppveksten husker jeg
at jeg ikke fikk lov til å be faren min om noe.
Om det var is etter skoletid eller hva. Pappa var et ja-menneske.
Han svarte "ja" til alt.
- Ok da. - Jeg har lyst, pappa.
- Du skal få være med i kveld. - Jeg har lyst, pappa.
Greit, du får bli med i kveld. Bare slutt å spørre.
Selv som ung var jeg klar over at "ja" fra ham ikke var nok.
Jeg spurte: "Spør du mamma?"
"Hun må si det også" Jeg løp inn dit.
Jeg spurte mamma om lov. Sa hun "ja", var alt ok.
Pappa tar deg med. Jeg kan ikke noe for det. Du...
Jeg vil at du skal spørre mamma også.
Ja, du skal få bli med. Akkurat.
Det var ingen forskjell mellom pappa privat og foran kamera,
for han var alltid veldig karismatisk.
Han ville alltid underholde, og få deg til å smile og le.
Det var ikke noe han bare skrudde på.
Men samtidig tok han litt ekstra i, for publikums skyld.
Han er alltid Muhammad Ali, selv hjemme. Han spøkte alltid.
Jeg kom hjem fra skolen, og han satt på kontoret.
Av og til hadde han en pil laget av ståltråd gjennom hodet.
Han smurte seg inn med falskt blod, og lot som om han var død.
Vi kom hjem fra skolen, og var så vant til det
at vi sa: "Å, pappa" og hoppet opp på fanget hans.
Vi enset det ikke engang.
Når jeg møter Joe Frazier,
blir det som en dyktig amatør som bokser mot en vaskeekte proff.
Det blir som om et barn fra de olympiske leker
møter den raskeste tungvektsmesteren som noensinne har levd.
- Det blir ingen konkurranse. - Hva sier du til det, Joe?
Han er bare en bråkmaker.
Dette er dagen. Skjønner du? Jeg vil at du...
Du bokser ikke mot Quarry, Oscar Bonavena,
eller Sonny Liston. Du bokser mot Joe Frazier.
Alle vet det.
RIVALENS HISTORIE Marvis, Fraziers sønn
Det var rivalisering mellom dem, tidlig på 70-tallet.
Det var ganske voldsomt. Det var røft.
Jeg tror nok at Ali tuller,
men det hersker ingen tvil om at Joe Frazier ikke gjør det.
De rev av ørestykker og mikrofoner, Fraziers klokke ble slitt av.
Det ble brytekamp på gulvet,
og vi er virkelig lei for at dette hendte.
Det er ingen tvil om at Joe Frazier forlater studio,
og han er opprørt fordi Ali kalte ham uvitende. Beklager, Joe.
Jeg er lei av alt dette tullet!
Joe Frazier, verdensmesteren i tungvekt:
Klossete, stygge, Joe Frazier med plattfoten.
Jeg skal vise hva en ekte mester er.
Han kalte ham en Onkel Tom. Sa at han var stygg.
Han kalte ham en gorilla,
og pappa sa "Vel, da gjør jeg som du sier."
"Jeg skal gi deg gorilla, jeg."
Som person var pappa... Han var som en liten valp.
Han var rolig, mild, snill...
Han var den typen person
alle vil ha som bestevenn.
Mamma sa ikke mye. Hun var alltid rolig.
Hun var alltid samlet, og sa:
"Ikke vær redd. Alt ordner seg."
Og jeg sa "Det de sier om pappa er ikke sant, mamma."
"Det er ikke sant. De kaller ham sånn og sånn."
"Ikke vær redd, kjære. Herren ordner alt."
Jeg møtte mr Ali i New York.
Han sa "Du er sønnen til Joe. Hvordan står det til, gutt?"
"Du ser godt ut."
Men med pappa var det: "Jeg skal nok ta deg."
Verdensmesteren i tungvektsboksing: Joe Frazier!
Han var som en ildkule
på grunn av alt mr Ali sa til ham.
Han tok det virkelig personlig,
for han var en som alltid ville hjelpe andre.
Han støttet Ali da alle gikk mot ham
fordi han valgte å ikke delta i krigen.
Og han hjalp ham med å få bokselisensen tilbake.
At han da gikk ut og sa de tingene,
var et tøft slag for pappa. Han forstod det ikke.
Over hundre millioner seere i hele verden følger denne kampen.
Det er fullt hus i Madison Square Garden.
Jeg tror at pappa i denne første kampen
ønsket å ta ham. Han ville ta ham skikkelig.
Hvorfor tror du han slo deg?
Grunnen til at han fikk utslaget...
Om du så på ansiktene våre etterpå... Begges øyne var klistret igjen.
Han blødde fra nesen og leppene, hodet hovnet opp,
og han var på sykehus i en måned.
- Hørte dere det? - Ja da.
Han tilbrakte 30 dager på intensiven. Ingen telefoner eller besøkende.
Da er det snakk om skikkelig juling, når du er sengeliggende i 30 dager.
Men han fikk utslaget. Men jeg klager ikke. Jeg tar ham neste gang.
Jeg husker at jeg deltok på en signering, og det var flere
sportsfolk der som skrev autografer. Og Joe Frazier var der.
Pappa og han passerte hverandre i gangen,
og pappa var så opprømt over å treffe ham.
Han ble oppspilt og sa: "Kom igjen. Vi viser oss fram foran kameraene."
Og Joe Frazier holdt hånden opp,
så på ham, og gikk videre.
Jeg lurte på hvorfor han gjorde det mot pappa.
Det var slik jeg lærte om smerten,
om fiendtligheten og sinnet han følte,
som han ikke hadde gitt slipp på, eller tilgitt pappa for.
Faren min hørte om Joe Frazier, alt han gikk gjennom,
og han leste at barna hans kom gråtende hjem fra skolen.
Og faren min bøyde hodet og begynte å gråte selv.
Det gjorde ham vondt å høre om det.
En del av ham beundret Frazier. Han var en stor idrettsmann.
Da Joe Frazier kom inn i boksemiljøet,
opplevde faren min en rekke følelser knyttet til ulike standpunkt.
Så i hans hode ble Joe Frazier
en representant for alt som foregikk, og hvordan fargede ble behandlet.
Så han ble da den nye mesteren,
var det en tittel min far mistet utenfor bokseringen.
Dessverre for Joe Frazier ble han gjenstanden
som representerte alt dette.
Vi vet at han definitivt hadde respekt for faren min. Det vet jeg.
Jeg innså det, fordi han etter boksekampen i Manila
kom til meg og sa:
"Alle tingene jeg har sagt om familien og faren din...
Vær så snill og fortelle ham at jeg er lei for det."
Men pappa ville høre det direkte fra ham.
Mot slutten, rett før faren min gikk bort,
møttes han og Ali i kjærlighet, samhold og åndelig forening.
Og jeg var så glad for å se det.
De omfavnet hverandre, og det var heftig.
Det var fantastisk.
- Ja? - Det står i dagens "Post"
at du har tenkt å dra til Deer Lake for å trene igjen.
- Gjør det? - Ja.
De sier at du har tenkt å kjempe for tittelen igjen.
- Det ville vel ha overrasket dem? - Jo.
- Det vil overraske dem! - Hør...
Jeg tar tittelen for fjerde gang. Tar over kronen for fjerde gang.
Oss imellom håper jeg ikke at det er sant.
For du har erobret alt du kunne ha erobret.
Kan du se det for deg? En som blir mester for fjerde gang?
Men hva skal du med det, Muhammad? - Ingenting.
- Hva skal du med det? - Jeg prater bare.
Ingen vil ta tre titler igjen.
- Jeg vet det. - Ingen. Ikke i vår levetid.
- Jeg prater bare. - Ja, ja.
Nassau på Bahamas, Desember 1981 Pressekonferanse før kampen
Mange vil spørre om hvorfor jeg gjør dette.
Mester, hvorfor? Jeg svarer: "Hvorfor? Fordi det er der."
Hvorfor dro vi til månen? Fordi den er der.
Vi blir aldri fornøyde. Nå legger vi planer for hvordan vi kan nå Mars.
Hvorfor? Hvorfor Mars? Er ikke månen langt nok borte?
Mars, fordi den er der,
og det finnes en mulighet for at vi kan komme oss dit.
Hvorfor er jeg tilbake? Fordi det er der.
Ok, her kommer det. Et comeback av Muhammad Ali.
Dramaet på Bahamas er i ferd med å starte. Dramaet på Bahamas.
De sa "Nei. Så snart vi lukker den døren, er du ferdig."
Men hvis den de sier "nei" til er Muhammad Ali,
har de sagt "nei" til tidenes beste.
Jeg husker min fars siste kamp mot Trevor Berbick.
Vi var i Deer Lake, på treningsleiren han kalte "Bokserens paradis", og
pappa løp opp denne bakken, som han kalte "Smertebakken".
Og jeg fulgte etter ham, og bak oss kjørte en bil
i tilfelle han ble sliten.
Og jeg jogget ved siden av ham opp bakken.
Jeg var vel fem, tror jeg. Fire eller fem.
De sier at jeg er gammel. Ser jeg gammel ut?
Jeg vet ikke. Jeg er kjekk.
Han pleide å si at det var tøft å komme seg opp og trene og slikt.
Å utsette kroppen for slikt når du har et godt liv.
Du har et stort hus og mye penger.
Men når du har denne sulten inni deg,
og et behov for å bevise for alle hvor super du er, blir det lettere.
På det tidspunktet var han 38 år gammel.
Han hadde Parkinsons sykdom, men det var ubekreftet.
Folk så det, du kunne høre det
på den utydelige talen og balanseforstyrrelsen i bevegelsene.
Men ingen visste egentlig hva det var, så...
- Det var det. Det er over. - For en boksekamp.
- En enorm kamp! - En veldig bra kamp.
Ali er i bedre form enn de hadde trodd at han ville være.
Alle her føler at Ali virkelig har vunnet kampen.
Berbick går rundt med armene i været
som om han har vunnet.
Men han ser dyster ut,
som om han har funnet ut at han har tapt utslaget.
Faren min er en av dem
som ville ha brukt resten av livet på et comeback.
Han spøkte faktisk om det frem til han var rundt 65.
"Ville det ikke vært noe? Vi overrasker alle, og vinner igjen."
Dommer Jay Edson stemmer 99-94. Enstemmig i favør Trevor Berbick!
Vel, der ser du. Enstemmig avgjørelse i favør Trevor Berbick.
Han har alltid trosset umulige odds, gjort det umulige mulig,
og bevist for verden og seg selv at han kan klare det.
Jeg tror det er en del av det faren min trengte,
og som gjorde ham til den han er.
Hadde han ikke det, ville han ikke blitt trippel verdensmester.
Han kunne ikke ta farvel med boksingen,
boksingen måtte gjøre det for ham.
Boksing vil alltid fortsette uten meg.
Jeg har forstått at Concorde ikke er billig i drift,
og at de snakker om å sette det på bakken.
Gjør de det vil det fortsatt finnes jetfly,
men det vil ikke være en Concorde.
Jeg var boksingens Concorde, og de andre bokserne er jetfly.
Jeg fløy i større høyder enn de andre, og beveget meg raskere,
men du må bare venne deg til å fly med jetfly igjen.
Du kan ikke fly Concorde lenger.
Vi er på vei for å møte Mike Tyson,
et av de mest unike menneskene på denne planeten.
En gang var vi i New York City,
og vi fikk en telefon angående en forbedringsanstalt.
Ingen kjendiser eller idrettsfolk besøker de barna, og de er så flotte.
Og vi dro til denne forbedringsanstalten,
og tre måneder senere fikk jeg en telefon fra Cus D'Amato.
"Gene, lynet har slått ned to ganger på samme sted."
Han sa: "Jeg har en unge her
som en dag vil bli verdensmester i tungvekt."
"Han kjenner deg." Jeg spurte: "Hvor kjenner han meg fra?"
NYBEGYNNERENS HISTORIE Mike Tyson, tidligere verdensmester
Da jeg traff Muhammad Ali, gikk jeg på en forbedringsanstalt i Bronx
som het Spofford.
En dag kom Muhammad Ali hit, helt ut av det blå,
og noen sa "Vi har en overraskelse."
Vi så filmen The Greatest og så kom Muhammad Ali inn i rommet.
Det var et veldig interessant øyeblikk i livet mitt.
"Wow, så stilig! Hvordan kan jeg bli som ham?"
Jeg begynte å bokse selv, og så møtte jeg Cus.
Cus kjente Ali svært godt.
Han snakket ofte med ham på telefonen.
Han ringte ham for å snakke.
Han snakket med Gene, og Gene gav røret til Ali.
Og av og til gikk jeg bort til telefonen og lyttet.
Jeg løftet av røret på en annen telefon og lyttet mens de snakket.
Og han... Det var bare en del av miljøet mitt.
Alt handlet om kjemping og krig,
den andre siden av krigen, og kjemping og krig.
Det var bare alt sammen.
Hvem ville vunnet om du hadde bokset mot ham i dine velmaktsdager?
Ham?
Ali, Ali!
Ali! Ali! Ali!
Vent. Vent nå litt.
- Jeg var så rask. - Ja vel?
Men hvis han slo meg...
- Om han hadde fått tak i meg... - Ja. Hva ville du sagt, Mike?
Jeg... Jeg er forfengelig, for all del.
Jeg er stor, men kan jeg få si noe?
Her må alle bøye hodet, alle tunger må erkjenne:
Han er tidenes største.
Du kan egentlig ikke forklare hva Muhammad Ali er.
Det finnes ikke ord for det,
hva prestasjoner angår.
De følelsesmessige og psykologiske prestasjonene, og inspirasjonen
som har kommet fra Muhammad Ali.
Ordet "stor" omfatter ikke alt dette.
Man må skape et nytt ord.
Faren min har mange sider.
Noen av dem blir fokusert på, og andre ikke.
Og du hører om kampene.
Du hører om at han er et godt menneske,
men du hører ikke mye om familien eller hva den betød for ham.
Han pleide alltid å si:
"Når dere blir store, skal vi bo på en høyde,
og alle eier et hus i samme gate"
Jeg beundrer ham fordi...
Jeg har halvsøsken. Han hadde barn utenfor ekteskapet,
og han sørget for at vi kom sammen i L.A.
For å være med ham, og bli bedre kjent.
Han var ikke perfekt, men jeg beundret hva han gjorde for barna
og hva han ønsket for oss.
Når dere er voksne damer og gifter dere,
og vi ser tilbake på oppveksten din,
kan du si: "Jeg bodde ikke med alle søsknene mine,
men pappa lot meg treffe dem. Vi kjente dem."
"Pappa lot oss leke sammen."
Da Muhammad og jeg var barn, pleide han å si
"Rudy, jeg kan se det i stjernene. Gud snakker til meg."
Han pratet om hvor stor han kom til å bli, og sa:
"Jeg vil at du skal være med meg, jeg er glad i deg." Han er en god person.
Gud velsignet ham med evnen til å forutse fremtiden.
"Jeg skal bli verdens beste bokser."
Han ville bli berømt for å hjelpe folk.
Han er en vidunderlig, vidunderlig...
Jeg husker at jeg var stolt over faren min,
en overveldende følelse av stolthet. Det er en euforisk følelse.
Da jeg var veldig ung,
og vi var ute sammen... Ikke bare for oppmerksomheten,
men på grunn av folks reaksjoner. De gråt til og med.
Og moren min hadde ikke sett min far
på rundt tre eller fire år etter at de giftet seg.
Han kom og gikk, og det kunne gå tre år
uten at hun så ham. Da han kom, bodde vi i Venice Canals.
Hun var gift på nytt. Hun så på ham, og omfavnet ham.
Hun gråt, og forlot rommet.
Pappa så på meg og spurte hvorfor.
Jeg spurte henne. Hun sa: "Jeg så Gud i øynene hans."
Jeg svarte bare: "Å, ja".
"Jeg skjønner hva du mener." Han har et glimt i øyet,
og en sinnsstemning som er så intens
at folk ofte blir stumme når de ser ham.
Jeg tror det gjør deg mer
var ovenfor den åndelige siden av berømmelse og livet som kjendis.
Ikke bare å være berømt i seg selv, du vil vite hvorfor.
Hvorfor han var berømt og elsket. Synspunktene, kontroversene...
Alt han opplevde er en del av historien om hvordan han kom hit.
Alle oppturene og nedturene som gjør ham til den personen han er i dag.
Jeg dro med ham til Deer Lake.
Det er kaldt. Iskaldt.
Kanskje 10-20 minusgrader ute, og iskald vind.
Og han sa: "Hei, George. Vi går en tur."
Jeg spurte om han var gal. "La oss gå en tur!"
Jeg sa: "Hvorfor..." "George, vi tar en tur ut!"
Jeg tenkte at han hadde noe han ville fortelle meg.
Så vi gikk ut i snøen, og vi...
Gikk gjennom snøen.
Vi gikk ca 10-12 meter,
da han sa: "Hei, George". "Her kommer det", tenkte jeg.
"Jeg har den raskeste venstrehånden i boksingens historie."
Og jeg...
Jeg nikket og sa: "Raskeste venstrehånd for en tungvektsbokser".
"Nei, nei. For alle vektklasser." "Nei, vent nå litt!" sa jeg.
Willie Pep i lettvekt, Sugar Ray Robinson i mellomvekt...
"Du har den raskeste venstrehånden i tungvektens historie."
Han sa: "Hver eneste vektklasse."
"Vil du... vil du se?" Jeg sa at det ville jeg.
"Vil du se det igjen?"
Han er nok en av det tjuende århundrets største menn.
En av tidenes største helter. Ikke bare vår tid, tidenes største.
Den mest berømte amerikaneren noensinne.
Per dags dato. Noensinne. Over hele verden.
Hvem kjenner ikke til Muhammad Ali?
Jeg husker den andre kampen mot Joe Frazier i Madison Square Garden.
Ali slo Joe Frazier lett.
Det var en pressekonferanse neste dag, så vi gikk fra Essex House
i Central Park East, hele veien til Madison Square Garden.
Han så bra ut, og visste det.
Han så seg i speilet. Han hadde aldri sett et speilbilde han ikke likte.
Da vi kom til Madison Square Garden, var det minst 1000 mennesker bak oss.
Jeg så meg rundt og innså at Muhammad Ali ikke bare var en bokser.
Han var mer enn bare det. Han var verdens konge.
Jeg drømte noe. Vi var sammen. Vi var gamle menn.
Men vi satt der og snakket sammen. "Vi hadde det moro."
Og du sa: "Husker du, Gene? Husker du det, Gene?"
Muhammad Ali!
Jeg skulle ønske jeg hadde opptak av meg selv fra da jeg var liten.
De fleste ville nok det, men mange tenker aldri over dette.
Vel, takk til den allmektige Allah for at jeg setter pris på livet,
og at jeg ser hvor stort livet er
når vi blir gamle og du ser tilbake på den alderen igjen.
Det er fint å ha alle disse tingene tatt opp på bånd.
Det er å være bevisst på historien. Jeg tenker alltid på den.
Hvis noen lurer på hvorfor jeg, Muhammad Ali, lager disse opptakene,
så er det fordi historien er så vakker.
Vi innser det ikke mens vi lever.
Vi fant vår kjærlighet
På Blueberry Hill
Hun var min
Det var en gang
Det er 6. desember i 1979, rundt kl 23.
Jeg tar kvelden. Farvel, alle sammen.
Hva er det du sier, flyvertinne? Kommer flyet til å styrte?
Be en bønn? Fremsi et bibelvers?
Vel, jeg kan ingen bibelvers.
Skal jeg bare gjøre noe religiøst? Jeg skal starte en kollekt.
Muhammad Ali er 72 og bor i Phoenix i Arizona sammen med konen Lonnie.
Han har ni barn.
Tekst: BTI Studios